Мария Илиева
Небе от олово

chitanka.info

Притъмня над мен небето!

Като олово тежат

сиви облаци…

И тъжат,

и ръмят.

Пътеки, извървени със тебе,

днес вече мълчат…

Усещам, че тихичко гаснеш.

Усещам,

по себе дъжд.

Сред рефренът на сивите капки,

чувам гласът ти.

Утихва…

Ти ми шептиш.

И виждам в прозореца тебе,

Пак си усмихнат,

и жив.

По лицето ти правят лунички,

шумолящите

капки

от

дъжд.

Духа вятър,

приплаква в мене,

като детенце изгубено вън

на тротоарът поседнало мокро,

и много само.

Ще тръгна по празната улица

да те пазя със своя чадър.

Ще се моля дъждът да пожали,

във прозорецът

твойто

лице.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.